Сериозна смешка.
Оглушителна тишина. - Оригинални копия.
Открита липса.
"Студент учител"?
Течен газ.
Ясно объркан. - Жив мъртвец!
"Почти точно". Истинска имитация.
Без да искам нарочно.
Гигантски дребосък.
Макар той да не отрони и дума,
за първи път, откакто татко умря, сякаш разговарях с някого.
Няма никого.
Звънни пак и ще те убия!
Какво правиш? - Разкарай се!
Ей, ти!
Какво правиш с тоя апарат?
Защо спря да говориш?
Проучих задълбочено.
Медицински е невъзможно да спреш да говориш,
освен ако не са ти махнати гласните струни,
или имаш рак на ларинкса или нещо подобно.
Иначе е хистерична реакция
от единично травмиращо събитие,
при което личността взема психологическо решение да не говори,
защото това би пресъздало събитието.
Реших, че трябва да го знаеш.
Почакай! Не мога да премина. Мостът не е безопасен.
Може да падна.
Не мога да прочета от толкова далече.
Пишеше: "Ако минеш по моста, ще ти разкажа историята си."
Чакай ме, не отивай толкова напред!
Написа още: "Нека си починем и ще поговорим."
Не можем, едва започнахме.
Чакай тук.
Не ме изоставяй!
Ехо?
Чувате ли ме?
Тук няма никого!
Обеща да не ме оставяш.
Какво казва?
Добре...
Казва: "Живял съм на много места,
но съм роден в Германия.
След войната се ожених.
Имах и дете, но ме бе много страх да съм баща.
Като малък бях в едно бомбено убежище с нашите.
Уцели ни бомба и двамата бяха убити."
Затова ли спря да говориш? - Ще ти сипя една сода.
Тогава ли спря да говориш?
АЗ НЕ ТЕ ПИТАМ ЗА МНОГО НЕЩА, НАПРАВИ ГО И ТИ
Искам да дойдеш с мен нататък.
Вдигна си раменете точно като татко.
Много обичах това.
Цял месец идваше с мен съботите и неделите
и видяхме още 37 Блек.
Не, не!
Трябва да внимаваш какво правиш.
Касиди Блек не живее в Глендейл, а в Уудхейвън.
Нека ти помогна.
Аурелия Блек живее в Уайстоун.
Баз Блек живее във Флушинг.
Беа Блек живее в Роусдейл.
Би Джи Блек живее в Сънисайд. Ясно?
Утре ще опитаме с Амара Блек
в зона JJ, каре AN-50, Мил Бейсин.
ЗАЩО НЕ СИ ПОЧИНЕМ И НЕ ГЛЕДАМЕ ФИЛМ?
Правило 7: нищо не ни откланя от търсенето.
Здравейте, казвам се Оскар Шел. Баща ми...
Грешна посока!
Харесва ли ти?
Като ходиш бавно, не ти казвам нищо, защото не зависи от теб.
Не възразявам и като ходиш по 3 пъти на час до тоалетна,
защото знам, че ти се налага. Поне яж по-бързо!
Минахме Джеймс Блек, Дан Блек, Еймъс Блек,
Гутри Блек и тримата Бен Блек.
Напразно.
ДОСТАТЪЧНО ЗА ДНЕС
Не сме приключили!
Приятели, искам да се прибирам вече.
Ако обичаш, дай ми минутка!
Така.
Бен Блек.
Гутри Блек.
Еймъс Блек.
Наистина ли очакваш да отида и да видя къде...
Ей, хлапе, трябва ти главния ключ.
СПРИ
Не мога!
Ако те питам нещо, ще ми кажеш ли истината?
Дори и да ме заболи от нея?
ДА
Мислиш ли, че ключът пасва някъде?
ДА
Наистина ли?
ДА
Ама наистина?
ДА
Мислиш ли, че ще намерим ключалката?
НЕ
И аз не съм много сигурен.
МОЖЕ БИ ТРЯБВА ДА СПРЕМ ДА ТЪРСИМ?
Трябва да ти покажа нещо.
Не бях сигурен, затова не казах нищо.
Но през цялото време го усещах.
Походката му, как вдигаше рамене,
как баба не говореше за него.
Трябваше да е дядо ми.
Мама е навън.
Насам.
Седни на леглото.
Принтирах си ги от Интернет.
Това вероятно е той. Или може да е той.
Облечен е като него.
Като го увелича много, докато спре да прилича на човек,
понякога му виждам и очилата.
Или поне така си мисля.
Вероятно другите деца виждат своите бащи.
Това исках да ти покажа.
Във фаталния ден татко остави 6 съобщения на секретаря.
Никой друг не ги е чувал, освен мен.
МАЙКА ТИ?
Най-малко тя.
Първото е от 8:56.
Още съм чакал да вляза в училище.
Играех с Минч, губехме време.
Там ли си? Ало?
Звънях ти в офиса, но никой не вдига.
Виж, случи се нещо, но аз съм добре.
Казаха ни да стоим на място.
Второто е от 9:12.
Тогава съм бил в час.
Вземете красивия, магически успоредник
и го разделете на два красиви...
Пак съм аз. Ало?
Надявах се, да си у дома.
Не знам дали чу какво стана,
но искам да знаеш, че съм добре.
Всичко е наред. Още чакаме да ни кажат какво да правим.
Пълна лудница е. Уж трябва да дойдат пожарникарите.
Третото е от 9:58.
Една групичка се прибирахме с майката на Минч,
когато тя ни каза, че се е случило нещо, но не каза какво.
Спрях до едно магазинче за кутийка сок.
Знам, че бях там точно тогава, защото си запазих касовата.
На нея има часа.
Ало?
Трябва да ти пусна всичките.
Четвъртото е от 10:07.
Средната скорост на дете на моята възраст е 1,3 метра в секунда,
а между обажданията е имало 9 минути.
Пресметнах, че съм изминал 723 метра,
стигайки до Обединената църква на Бродуей.
Знам го, защото го измерих.
Аз съм.
Надявах се, да си се прибрала.
Наистина исках да говоря с теб, да ти обясня...
Чакайте, чакайте! Една минута само.
Не мога да ползвам още дълго телефона.
Исках да ти кажа
колко много те обичам.
Исках да ти кажа колко много те обичам.
НЕ МИ ХАРЕСВА ДА ГИ СЛУШАМ
Петото е от 10:17.
Говорел съм с портиера Стан, когато татко го е оставил.
Там ли си?
Ако си там, вдигни моля те!
СТИГА ТОЛКОВА
Не! Има още едно. Шестото съобщение.
10:27.
СТИГА ТОЛКОВА
И КРАЙ НА ТЪРСЕНЕТО
Хей, почакай!
Какво правиш?
НЕЩАТА НЕ СЕ ОПРАВЯТ, А СЕ ВЛОШАВАТ
Кой е казал, че ще се оправят?
И това ли е?
ИСКАХ ДА ТИ ПОМОГНА, НО ТЕ НАРАНЯВАМ
Върви си, като искаш! Винаги съм знаел, че си ми дядо.
Ако си мислиш, че ще ни липсваш, много грешиш - няма!
Дори трябва да ти благодаря!
Баща ми бе най-добрият на света, защото ти си бил най-лошият!
Баща ми е учил в научната гимназия Бронкс,
където е бил капитан на бейзболния отбор и редактор на вестника.
Като завършил, отишъл в Рудгер, където специализирал биохимия.
Срещнал мама в книжарница, предложил й брак
в Норуолк, Кънектикът. Всяко лято ходим в Тоби Паунд
и той отново й предлага.
В деня на раждането ми сложил няколко листа във фолио
и те още висят на прозореца в спалнята. Искал е да бъде учен,
но станал бижутер, за да изхранва семейството.
Обичал миризмата на бензин. Мразел домати.
Никога не ми е говорел като на дете.
И на двама ви е било тежко.
Ало?
Здравейте, казвам се Оскар Шел.
Оскар? Аз съм Аби Блек.
Там ли си? Ало?
Оскар Шел е, тук съм!
Оскар, пораснал си.
Да вървим. - Къде отиваме?
Не се возя с непознати.
Хубаво правило, но не сме напълно непознати.
Качвай се.
И преди ти казах, че не знам нищо за ключа.
Но не е така. - Но съпругът ми,
бивш съпруг, продаваше онзи имот, за който ти каза.
Трябва да говориш с него.
А той къде е? - На работа. Ще те заведа.
В неделя вечер? - В Япония е понеделник сутрин.
Добре, каза да се качите.
32-ри етаж. - Няма ли да дойдеш?
Ще изчакам тук.
Късмет!
Влез.
Здравей.
Какво мога да направя за теб? Какво става?
Познаваше ли баща ми?
Кой е баща ти?
Томас Шел.
Не мисля, не познавам никой Шел.
Умря на 9/11.
Съжалявам. - Намерих плик с твоето име
и си помислих, че е жена ти, която се е вече бивша,
но тя не знаеше нищо и един мъж крещеше от стаята.
Какво знаеш за баща ми? - Кога е било това?
Преди три месеца, 17 дни, 8 часа,
16 минути и 12 секунди.
Тази вечер, в 19:42 и 45 секунди
намерих изрезка от вестник, където татко е оградил
"непрестанно търсене", а на гърба имаше телефон.
Номерът е на Аби Блек.
В къщата бях аз.
Изнасях се. - Знам.
Какво му е специалното на този плик?
Може ли да го видя?
Пишеше ли нещо на плика?
Пишеше "Блек".
В синя ваза ли го намери?
Не мога да повярвам. Направо е изумително.
Търся този ключ повече от година.
Месеци наред търся ключалката, на която пасва.
Търсили сме се взаимно. - Какво отваря?
Депозитна кутия. - Какво общо има с татко?
С твоя баща ли?
Намерих я в килера му и тъй като е мъртъв, не можех да го питам
какво значи, затова търсих сам.
Ами...
И моят татко почина.
Преди няколко години.
Той... Той влезна за...
за преглед и...
Както и да е.
Изведнъж докторът ми казва, че му остават два месеца.
Трябваше да измисля какво да правя с нещата му - книги, мебели.
Не ги ли запази? - Изобщо не ги исках.
Продадох имота.
С баща ми не си бяхме близки.
Прекара последните си два месеца в писане до всички -
братовчеди, бизнес партньори, хора, за които не бях и чувал.
Писа за всичко онова, което е искал, но не е сторил.
Както и за всичко, което е сторил, ала не е искал.
Сподели всички неща, които не е споделял с мен.
Всичко, което исках да знам за него.
Да те прегърна ли?
Ще се оправя.
На теб не писа ли писмо?
Писа, но ме бе страх да го отворя.
Аз бих бил изключително любопитен.
Жена ми ми каза, че се държа абсурдно.
По детски. - Но ти си бил неговото дете.
Боях се, че ще е като изповед.
Надявах се, че ми казва колко съжалява
или колко ме обича.
Или нещо лично за нас, но уви.
В края на писмото казваше:
"Искам да вземеш нещо от синята ваза на полицата в спалнята.
Мисля, че ще разбереш защо искам да го имаш."
Но аз продадох синята ваза.
Всъщност я дадох на баща ти, преди да прочета писмото.
Затова се опитвах да я намеря.
Срещал си се с татко? - Явно.
Помниш ли го?
Каза нещо за някаква годишнина.
14 септември.
И че планирал изненада за майка ти.
В някакъв готин ресторант.
Смокингът му. - Без ключа бях загубен.
Затова си търсел баща ми.
Не знаех как да го намеря, дори името му не знаех.
Няколко седмици обикалях квартала на баща ми,
надявайки се да го срещна.
Слагах табели с молба закупилият вазата от разпродажбата
на 75-та улица, да се свърже с мен.
Ала това беше седмица след...
сещаш се, 11 септември.
Хората лепяха снимки навсякъде.
Ами...
няма защо да търсиш повече.
Съжалявам, знам, че си търсил нещо, но не е това.
Няма нищо.
Да идем до банката,
заедно ще видим какво е и ще си го поделим.
Мил си, но не, благодаря.
Ще се оправиш ли?
Може ли да ти кажа нещо, което не съм казвал никому?
Разбира се.
Онзи ден ни пуснаха от училище буквално на идване.
Аз се прибрах.
Един приятел каза, че ще се обади и аз прослушах секретаря.
Там бяха съобщенията. - От приятеля ти?
От баща ми.
Беше в сградата.
Ала има нещо, което не съм казал на никого.
На никого и никога.
Телефонът звънна.
Божичко.
Не можах да вдигна. Просто не можах.
Звъня ли, звъня, а аз не можех да мръдна.
Исках да вдигна, но просто не можех.
Секретарят се включи. Имаше сигнал.
Шесто съобщение, 11 септември, 10:27 сутринта.
После чух гласа на татко.
Там ли си?
"Там ли си?"
- Там ли си?
"Там ли си?"
Той имаше нужда от мен, а аз не вдигнах.
Бях уплашен и просто не можах.
"Там ли си?", попита девет пъти. Преброих ги.
Защо не попита за "някого"?
"Има ли някого там"? "Ти" е един човек.
Мисля, че знаеше, че аз съм там.
Вероятно го повтаряше, за да събера кураж да вдигна.
Дългото разстояние между третото и четвъртото, 15 секунди.
Там ли си?
Чувах хората около него как плачат.
Там ли си? - Чувах хеликоптери.
Там ли си? - Чувах чупенето на стъкла.
Там ли си? Там...
После прекъсна.
Прощаваш ли ми? - Да ти простя?
За кое? Че не си можел да вдигнеш?
Че не можех да кажа на никого.
Разбира се, че ти прощавам.
Не мога да ти опиша колко по-добре се чувствам.
Надявам се, да намериш каквото търсиш.
Трябва да вървя.
Благодаря ти.
Какво прави?
Оскар!
Дай ми го, дай ми това.
Стига, дай ми го.
Дай ми това, дай го.
Пусни, пусни.
Взех го, стига. Пусни, миличък.
Пусни го, пусни.
Всичко е наред.
Обещавам скоро да се оправя, обещавам да съм нормален.
Това е последното, което искам. Ти си чудесен.
Много се старах, мамо. Не мисля, че можеше повече.
Знам, че е така. Знам.
Не знаеш. - Напротив.
Не, наистина не знаеш, мамо.
Знам колко би се гордял баща ти, че не спря да търсиш.
Миличък, мислиш ли, че бих те изпуснала от поглед?
Дали бих позволила нещо да ти се случи?
Винаги знаех къде си. Винаги.
Така ли?
Когато Стан ми каза за телефонния указател,
който уж ти трябвал за училище, знаех, че замисляш нещо.
Как?
Няма преброяване в близките 7 години.
Влязох в стаята ти и се опитах да мисля като теб.
Исках да разбера.
Шпионирала си ме?
Търсех те.
Намерих играта ти със списъка на Блек.
Видях описанието на петте квартала.
Моят СИЗ. - Твоят СИЗ?
Сгъваем индекс на зоните.
Видях как ползваш последните 4 цифри от телефона.
Мислех, че е умно. - Беше много умно.
Направих си моя карта.
И си маркирах твоите зони.
Сто и четири.
216 адреса.
472 човека с името Блек.
Направих списък с всички, които ще посетиш този уикенд.
Обадих се на онези, при които вече си бил
и отидох да видя онези, при които щеше да ходиш.
Така ли?
При всичките?
Тъй като съпругът ми е мъртъв, синът ми обикаля из града
с ключ, който смята, че е някаква следа и мисли...
Много ви благодаря.
Като дойде, носи тази карта и...
Благодаря.
Много благодаря.
Благодаря, благодаря.
Хектор Блек определено обича да прегръща.
Прегърна ме 17 пъти.
Исках да се махна, но той не спираше.
Той смята, че има връзка със смъртта на баща му.
Тъжна история.
Хареса ми Илейн Блек и петте й шумни деца.
Получи ли рисунка? - Дузина.
Като дойде, може да му дадете да седне в това...
Ами Лиан Бек?
Крещеше ми да се махна. - И на мен.
Имала ли сте връзка с...
Вървете си. Моля ви, махайте се.
Лана Блек имаше удивителна история.
Мислех си, че Лана Блек ще избухне в плач.
Той ще е добре, само няколко въпроса и това е.
Сигурна ли сте, че няма да е проблем?
Беше си добре аз като отидох. - Нима?
Знаех колко ще ти отнеме да идеш от Елинор Блек в Астория
до Харлан Блек в Бушуик.
Много съжалявам за баща ти.
Мамо, онова момче е! - Момчето е!
Мисля, че майките ни си приличат, нали?
Значи си знаела за ключа.
Знаех, че искаш да намериш смисъл за всичко.
И трябваше да съм с теб.
Не се ли тревожеше, че ще ме отвлекат,
убият, удушат, намушкат или подобно?
Всеки ден и всеки час.
Дъх не си поемах, докато не се хлопне вратата.
Здрасти. - Прибрах се.
Смятах, че само татко може да мисли като мен.
И аз.
Мнозина от тях са загубили нещо или някого, мамо.
Също като нас.
Кое ти липсва от него?
Толкова много неща ми липсват.
Липсва ми как познаваше времето само като пипне прозореца.
Когато се прибираше вкъщи и викаше:
"Какво правят всички?"
Липсва ми как си пъхаше цялата ръка в кафените зърна
във Феъруей, защото му харесвало усещането.
Така ме ядосваше, защото всички го гледаха.
Така ли? - Не знам.
Липсва ми гласа му.
Липсва ми гласа му, когато ми казва, че ме обича.
И на мен.
Мамо?
Няма проблем, ако пак се влюбиш. Стига да искаш.
Никога няма да се влюбя пак за първи път. Никой не може да е него.
Никой.
Той ми го каза:
"Наистина обичам майка ти. Тя е добро момиче."
Мамо?
Не ти казвам достатъчно често, че те обичам, нали?
Напротив.
О, миличък.
Казваш ми.
Стълбището е повредено. - Рано отиваш на училище.
Днес не се учи, Денят на Президента е.
Мислех, че е през февруари. - Смениха го.
Написах писмо на хората, с които се запознах.
Пишеше:
"Уважаеми господине или госпожо,
или Аби, или Хазел, или Томи, или Илейн,
или всеки мой познат, чиято фамилия е Блек,
сигурно ме помните.
Казвам се Оскар Шел.
Посетих ви, за да ми помогнете да намеря ключалка,
в която да пасне ключ, който мислех, че баща ми е оставил.
Повечето бяхте много услужливи и добри с мен.
Искам да ви благодаря.
Да благодаря също за ездата,
за рисунката на Тейлър на мен и ключа.
Сигурно бихте искали да знаете, че ключът не бе за мен.
Той беше за г-н Уилям Блек,
на кого беше по-нужен, отколкото на мен самия.
Очевидно, бях разочарован,
но искрено се радвам, че е на мястото си.
Дори се радвам да имам разочарованието си,
което е много по-добре от това, да си нямам нищо.
Татко ми бе казал, че тук е имало Шести квартал, който отплувал.
Опитали да го спасят, но не могли
и никога няма да се върне.
Колкото и да го искам,
моят татко няма да се върне никога.
Мислех, че не мога да живея без него, но сега знам, че мога.
Той би се гордял,
което винаги съм искал."
Взех адреса на Наемателя от баба.
Макар да исках да му кажа, че е егоист и майната му,
не го направих.
Помолих го да се прибере.
"Поздравления, Оскар.
С невероятната си смелост и мъдрост, отвъд твоята възраст,
ти реши "Разузнавателна експедиция" номер шест.
Доказа и съществуването на Шести квартал,
и собствената си сила.
Където и да са сега, хората от Шести квартал те поздравяват.
Аз също.
Сега е време да се прибереш у дома."
Превод: Емил Панчев
http://subs.sab.bz -= Translator's Heaven ® =-